АОХАРУ И ОРЪЖИЯТА
Най-накрая е време
да им кажа, че съм момиче.
Резултатът едва ли ще е хубав.
Така и не направих нищо на турнира…
В Toy Gun Gun няма момичета.
Ще има ли причина Мацуока да ме остави в отбора?
Ти си момиче?! Сериозно?!
Мислиш, че няма как да останеш в отбора?
Че за това ли се тревожеше?
Вече си ни скъпа приятелка!
Да… Съмнявам се да разсъждава така.
Но вече го реших.
Няма да лъжа приятелите си повече.
Каква е тази физиономия от теб, Хотару?
Нещо в училище ли?
Мацуока… защо?
Хайде на якинику.
"Искам да се боря с тези хора"
И… Защо ще готвим в моя апартамент?
Няма ли да празнуваме по случай турнира?
Защо не при теб? - Луд ли си?!
Ще ми усмърди и стаята, и костюмите!
Ти сериозно ли? А при мен?!
Един хост не може да си позволи да смърди!
Защо, така ще си по-вкусен.
Почти стана лято, а още има котацу…
Извинявайте, но няма как да седим тук.
Мога ли да разбутам малко?
Благодаря ти, Тачибана! Не съм много добър чистач…
Ти си по…
Какво правиш?! - Това не са ли боклуци?
Не! Това са съкровищата ми! Матсун, това гадно хлапе!
Не схваща колко ценни неща притежавам!
Хотару, там също има боклуци, събери ги.
И ти ли?! - Трябва да се оправям с месото.
Толкова си жесток, Матсун! - Кухнята ти е за мен.
Значи нищо ново…
Може би сега…
Юкимура… - Тая игра дори Матсун я призна!
Значи тук си е била, а? Щях да си купувам нова…
Какво? Има ли нещо на лицето?
Не… - О, знам.
И ти вероятно ме смяташ за откачалка.
Няма нищо, свикнал съм. - Аз…
Не знам колко приятелски да се държа с хората.
Матсун ми беше единственият приятел.
Не те смятам за откачен. - Лъжец.
Не, истина е! Май и перверзен не си.
Наистина? - Е, извинявам се.
Ще се опитам да те мисля за откачен. - Не са нужни извинения.
Или да се опитваш това… - Всъщност смятам, че си страхотен.
Някои неща са трудни за признаване, но явно не и за теб.
Просто исках да те предизвикам.
Невероятно е как успяваш да признаеш собствените си неуспехи.
Тачибана… - Така, готово е!
Нека партито започне!
Месото е върхът! Уха, гледайте този лук!
Съвсем черен! Някой да го изяде. - Ти го направи.
За мен са нормалните.
Кога да им кажа?
Нали това било парти? Ще разваля настроението.
Нали на терена може да се прави барбекю?
Защо не направихме това там? - Наистина ли е позволено?
Да, дават ти каквото ти трябва.
На някои места даже ти готвят и ти сервират.
Разни филета и морски неща. - Това е страхотно!
Не съм бил на барбекю отвън. - Изненадващо.
Струва ми се, че обичаш да се бориш с мечки.
Това пък откъде?! - Следващия път ще опитаме.
Нали, Матсун?
Да, вероятно.
Е, няма ли да говорим за турнира?
Ние загубихме. Даже в първия кръг.
А няма ли да обсъдим защо стана така?
Трябва ли? - Да.
Ей, Хотару… Как е в училище?
Някой да играе такива игри там? Говори ли се?
Сигурно е малко скъпичко за ученици де.
Как ти хрумна така изведнъж?
Игрите са важни точно колкото и всекидневието ти.
Тачибана се справя. Има си гадже.
Нямам си гадже! - Моля ти се!
Онзи ден бях в училището ти и ти чакаше някаква сладурана.
Нещо такова. - Как ти хрумна?!
Не е зле. - Не съм я чакал, не си измисляй!
Защото съм… - Какво?
Нищо.
Проклятие. Проклятие, проклятие!
Радвам се, че се забавляваш поне.
Страхливка, страхливка!
Добре, да довършим останалото. Хапвайте!
Сега да се почисти… Ти поеми масата.
Едно изречение.
Само едничко…
Но…
Днес май не си на кеф. Станало ли е нещо?
Не! Не исках да ви тревожа.
Осъзнах нещо тъпо за себе си.
Че ми липсва увереност.
Дори хора като теб попадат в тази бездна, а?
Не знам какво те притеснява,
но защо не поговориш с Матсун?
Той е добър слушател, все пак е хост.
Може пък да ти даде съвет.
Не изглежда да е така, но ние сме възрастни хора.
Нали?
Понякога сте си като деца.
Мъжете са си такива.
Особено тия, които играят игрички.
Не е ли и при теб така?
Да… Но е и малко различно.
Има едно нещо… което трябва да ви споделя.
Аз всъщност… - Може ли минутка?
Трябва да кажа нещо. - Аз също.
Трябва да стане сега. Не съм чак толкова нерешителна.
Чудесно значи. Може ли първо аз?
Да.
Харесваш ли тези игри?
Защо питаш? - Просто ми отговори.
В началото не бях сигурен.
Даже не знаех, че съществуват такива неща.
Сблъсъкът ни в хост клуба, когато те смятах за прост плейбой…
Първата ни редовна среща… Трябваше да сме отбор,
но Юкимура ми направи ужасно първо впечатление.
В началото играех неохотно, но имаше хора
които се радваха повече и от мен на успеха ми.
Турнирът беше важен и за мен. Атмосферата там,
връзката ти с Мидори, битката ни с "Хошиширо",
загубата. Често ми се искаше да избягам.
Но… все пак…
Разбрах, че искам да се връщам отново и да бъда с приятелите си.
Сега с гордост мога да кажа…
Искам да се боря с тези хора.
Обичам игрите за оцеляване!
Тачибана… - Разбирам.
Сега разбирам чувствата ти. - Мацуока…
Сега обаче трябва да напуснеш отбора.
Трябва да напуснеш отбора.
Е, това е всичко.
Чакай! Моля те! Мацуока!
Защо… Защо, Мацуока?
Аз ли съм виновен?
Може би защото съм слаб?
Защото само говоря и нищо не правя?
Ами да. Просто ни трябваше трети.
Сега обаче разбирам.
Това не е достатъчно, за да го надвием.
Е, това е.
Благодаря ти, че участва.
Не биваше да го казваш, щом така те натъжава.
Да, в началото го взехме, защото имахме нужда от трети.
Но той все още ни е важен приятел, нали?
Млъкни!
Можеше поне на мен да кажеш нещо.
Проклятие!
Знам.
Тачибана се влюби в играта.
Ти не искаше да спира да я обича.
Като един от предишните ни членове.
Затова направи първата крачка.
Не искаше да го завличаш все по-навътре,
да го товариш и да стигнем до това той да намрази всичко.
Не е грешно.
Някой ден ще разбере, че си го направил заради него.
Защото искам да бъдем приятели!
Някой ден ще го разбере.
Юкки…
Това ли искаше да ти кажа?
Защо се правиш на страдалец, като ти сам го прогони?!
Кой е истински нараненият? Тачибана не е ли?
Каква е тая физиономия от теб? Не ми се прави на жертва!
Винаги съм се съгласявал с теб.
Следвах те, защото смятах, че така е по-добре.
Но не вярвам истински да искаш точно това.
Затова няма да те последвам.
Те не могат да те спират завинаги, Матсун.
Никога преди не съм му се опълчвал така!
Но не греша! Да, този път не греша.
Мислех, че това ще ядоса Тачибана
и той ще се върне да спори.
Тачибана…
Няма да оставиш нещата така, нали?
Гадост…
Избягах от собствения си апартамент!
Сега не мога да се върна!
Защо му беше да казва това?
Остана ми само това.
Трябва да разбера.
Не! Не искам игли!
Моля те, бъди добра! - Не!
Няма страшно, Юка.
Аз ще те подкрепям! Ще успеем заедно.
Този е по-страшен от иглите, мамо! - Да.
По дяволите, все се притеснявам край децата!
Няма страшно. Много съм добър и изобщо няма да боли.
Нали?
Сладка е, когато трепери.
Лошият батко прави нещо смешно.
Ето, готово. Натисни тук, може ли?
Но кога… - Беше чудесна.
Благодаря! Ще се видим пак!
Чао-чао! - Пази се.
И ти се справи, Фуджимон. - Върхът си, Мидори!
Е, консултациите май са към края си.
Малко остана. И аз почти привърших.
Следващият, моля.
Тачибана? Какво правиш тук? Тук е педиатрията.
Как разбра къде работим?
Може би ти е зле?
Мидори… Дойдох за главата ти! Да се бием!
Спри! Не можеш да вадиш оръжие тук!
В болница сме!
Пусни ме! Трябва да му взема главата!
Игрите не бива да обсебват живота ти чак толкова.
За тези нужди си имаме турнири.
Пренеси битката там.
Но аз…
Аз…
Фуджимон, имаме стая за почивка, нали?
О, да! Ще ида да видя как е. Ето.
Консултациите ми почти приключиха, ще чакам тук.
Ще говорим после. - Защо не ме изгониш?
Защо?
Не мога да изгоня разстроено момиче.
Но пък ако искаш, върви си.
Ще чакам в лобито.
Да не е станало нещо с Toy Gun Gun?
Много интересно дете.
Скоро ще видим и още по-интересни неща.
Сигурно си гладен, Тачибана.
Не, не се тревожете.
Защо не обядваш с нас на обичайното ни място?
Почакай! Аз дойдох да се бия с теб!
Разбира се, че ще поиграем.
Следвай ме.
Тук, в тази сграда.
Наистина ли можем да се бием в тази сграда?
Добре дошли, господарю! - Здрасти.
Прислужнички? - Ох, и ти, Мидори.
Нямаше нужда. - Нали аз съм господарят?
Мидори си пада по това?
Тази мейдка носи оръжие.
Чакай, тук навсякъде има оръжия.
Значи не е обикновено кафене?
Като Пустинните орли на Мацуока…
Носиш си свое оръжие? Голяма любов, а?
Той не е мейдка!
Ето ти меню. Забавлявай се.
Забавление?
Тачибана, можеш да седнеш.
Поръчай каквото искаш. Аз черпя.
Не! Не дойдох да ям! Дойдох да се бием…
Ужас! Не съм яла нищо от сутринта!
Казват, че не можеш да се биеш на празен стомах.
Нали?
За мен омлет. - Поръчай и за пиене.
Аз искам пържено пиле. - Разбира се!
Изритали са те от отбора ли?!
Защо им е било? - Заради слабостта ми.
Но…
Нужна ми е повече сила. Затова…
Мидори, ще ти взема главата!
Стига, стига!
Знаем какво можеш, но сега се успокой!
Ако ме съжаляваш, дай ми главата си! - Няма смисъл, Фуджимон.
Няма как да се убеди. - Но…
Хубаво е, че мислиш, че така ще решиш проблема.
Е, Тачибана…
Да поиграем в другата стая.
Превод: GFotaku Редакция: mrnkaloto
Eastern Spirit ® 2015
Защо ще се биете, щом е напуснал отбора?
Не разбирам! - Е, Масамуне е труден човек.
Така ли?
Може би истината ще се разкрие скоро.
Хайде, Мидори, бий се честно!
Следва: "Да правим нещо забавно".
Забавно? Как така? - Кой знае…